Jumalanäolisus on meie päris olemus
/ Autor: Kätlin Liimets / Rubriik: Uudised / Number: 10. juuni 2015 Nr 26 /
![](http://www.eestikirik.ee/uploads/2015/06/Ambla-palveosadus.jpg)
Kogudustes on ikka otsitud erinevaid töövorme, kuidas inimesi õpetada ja nende usku kasvatada. Pärast leerikursust on klassikaline variant olnud piiblitund. Nagu peapiiskop Urmas Viilma Saarte sinodil ütles, on piiblitundides osalejate arv sõltumata koguduse suurusest ikka sama: 2–8. Kindlasti on hea, kui leitakse ka uusi lähenemisi usus kasvamiseks. Võimalusi on mitmeid, ühega tegin tutvust Järvamaal Ambla koguduses.
Lähe on Jõelähtmel
Pastoraadi ette jõudes jääb pilk sihvakale kirikutornile ja sammaldunud kiviaiale. On vihmase kevadpäeva värske õhtu ja pastoraadi uksel tervitab tulijaid kohalik õpetaja Tõnu Linnasmäe, juhatades ringikujuliselt seatud toolide juurde. Kohe on algamas Ambla, Tamsalu ja Tapa koguduse ühistöö vorm, mida kohapeal nimetatakse palveosaduseks. 10–15 koguduseliiget koos vaimulike Tauno Kiburi ja Tõnu Linnasmäega kohtuvad üle nädala külakorda ja nõnda juba teist aastat.
Algavat palveosadust tutvustab Tapa koguduse õpetaja Tauno Kibur: «Eks kohapeal tuleb ikka oma värving juurde, aga sellise töövormi idee on pärit Ida-Harju praostkonnast Jõelähtmelt. Sealse koguduse juhatuse esimees Mart Johanson ja õpetaja Margus Kirja võtsid eeskujuks anonüümsete alkohoolikute süsteemi, et istutakse ringis ja avatakse end. Koguduse ülesehitamiseks seati avamise aluseks pihipeegel. Loetakse käsk ja kommentaar ning sellele järgneb usaldusring, kus iga osaleja end käsu valguses Jumala ees avab.»
Süvavaade seitsmendasse palvesse
Algavasse palveosaduse ringi on kogunenud tosin kristlast. Kahe aasta jooksul on osadusgrupp ühiselt läbi mõelnud ning palvetanud kümme käsku ja usutunnistuse ehk katekismuse esimese ja teise osa. Nüüd on järg meieisapalve lõpuosal. Tõnu Linnasmäe loeb Martin Lutheri suurest katekismusest ette meieisapalve seitsmenda palve «… ja päästa meid ära kurjast!» ning selle kommentaari.
Osalejad kuulavad sajandite eest meie usuisa kirjapandud sõnu ja hakkavad neid üksteise järel Jumalaga kõneldes mõtestama. Suhtlustasandiks on inimene–Jumal. Eelnevas vestluses rõhutas õpetaja Kibur: «See, mida iga üksik ringis teeb, pole dialoog, seminar, vaid sa räägid Loojaga. Kuulad, mida teine ütleb, ja õpid selle läbi. Toimuv ei tohiks vestluseks minna. See pole eesmärk.»
Avalik kõne Jumalaga
Ootan põnevusega, kuidas see õnnestub. Tundub kuidagi ootamatu, et eestlane hakkab avalikult Jumalaga kõnelema. Silmanähtavalt on grupis osadus ja usaldus kõrge ning saavutatud küllap pikema aja jooksul. On ka kokkulepe, et räägitu jääb nende seinte vahele. Ja tõepoolest pöördub üks uskuja teise järel Jumala poole ning vestleb temaga.
Mõtiskletakse, kas kuri on inimesest väljaspool või inimese sees, on ta isikuline või mitte. Palve kommentaari taustal vaadeldakse oma elusündmusi ja jagatakse kogemusi kurjusest, sellega toimetulemisest või allavandumisest. Kohati on lood väga isiklikud ja valusad. Kuigi inimene-inimene vestlus pole eesmärk, on siiski märgata, et teemad, mida mõni on alustanud, jätkuvad teise inimese kõneluses. See on justkui mõtte- ja palverännak läbi osalejate elude kindla teema raames. Õhkkond on ülesehitav ja toetav.
Pilk jääb toolile palveringi keskel, kus küünlad jagavad valgust, nõnda nagu osalejate usukogemused jagavad ülesehitavat valgust kurjuse pimeduses, mida vaadeldakse. Mõnel hetkel tundub, justkui jääks aeg seisma. On usaldav, hirmuta olek, isiklik suhe Looja ja kaaskristlastega. Ilma kahtlusteta ehitab selline töövorm igat inimest ja kogudust tervikuna.
Ole tervitatud, Maarja!
Pärast teepausi koonduti taas ringi, et jätkata palveosaduse teise osaga. Osalejate sõrmede vahel võib märgata palvehelmeid, mis annavad märku, et algamas on roosipärja lugemine. Roosipärja saladuste asemel on osadusringis istujate eestpalved. Võiks öelda, et palveosaduse teine osa seob esimeses lahti rebitud haavad.
Argumenteerides, kas luterlikus kirikus sobib roosipärga palvetada, on Kiburi seisukoht järgmine: «Maarjat on idakiriku palvetes nimetatud südametrepiks. Martin Lutheri Magnificat’i kommentaaris nimetatakse korduvalt ja aupaklikult püha jumalaema neitsi Maarjat (arvestades esimeste kirikukogude otsuseid), nii ei peaks me Maarja poole pöördudes end kuidagi valesti tundma. Maarja palve on ju suures osas evangeeliumi sõnad.
Maarja palve on eelkõige tööriist, mis aitab enda sees üles leida alandlikkuse (Lutheri sõnades «pühade eeskuju»). Roosipärja lugemine on väike palverännak elu suures palverännakus, koos pühadega – suund on üks: kolmainu Jumal. Nende sõnadega me tunnistame, et püha Neitsi võib oma emalike palvetega paluda oma pojalt meile päästmist nii maistest hädadest kui ka hinge hukatusest. Samas peab meeles pidama, et ainus vahemees Jumala ja inimese vahel, ainus, kes tegi meie lunastustöö, on meie Issand Jeesus Kristus.»
Jumalanäolisust otsides
Katekismuse õppimise mõttes tundub selline osadusvorm tõhusa ja üllatavalt tänapäevase ning värskena. Üks osalejatest tunnistas, et on üle neljakümne aasta usklik olnud, aga pole varem kogenud midagi sellist, et võtame näiteks käsu ning arutame ja palvetame selle sõna-sõnalt lahti. Talle tundus, et see on justkui avalik piht, kas õnnestub käsku täita või mitte, kuidas sinu suhe sellega on.
«Mõtled end kaugesse minevikku välja, vaatad oma elu käsu valguses, see on tervendav,» võtab kogemuse jagaja teema kokku. Meenuvad pühakirja sõnad Jaakobuse kirjast: «Tunnistage siis üksteisele patud üles ja palvetage üksteise eest, et te saaksite terveks» (Jk 5:16a).
Kibur on veendunud, et sellise osaduse läbi tuleb inimesele «selgroogu» juurde: «Inimene muutub Jumala läheduses igal pool, igas plaanis julgemaks ja efektiivsemaks; see on jumalalapseks olemine praktilisel kombel, see ongi ülim … See on sünergia, milles tunneme ära inimese jumalanäolisuse. Jumalanäolisus inimeses on meie päris olemus ja see ongi see, mis tööd väärib.»
Õpetaja Kibur võrdleb jumalanäolisust inimeses Jeesuse mõistukõnega põllusse peidetud aardest: «Kui inimese süda avaneb ja see pärl hakkab sealt paistma, siis pole suuremat rõõmu. Kristlik palvepärimus on alati otsinud teed peast südamesse; mõneti võiks öelda: vanast seadusest uude. Kristlikus müstikas, näiteks Meister Eckharti puhul, viidatakse «vanale» ja «uuele inimesele». Eks ole ju kiriku põhiülesanne juhatada armu juurde, rõõmusõnumi juurde ja et see avalduks südames …»
Kätlin Liimets